Натуральна модель - створення в тренувальному процесі умов, які схожі з умовами змагання, до якого спортсмен готується. Це і спроби на "оцінку" і прикидки на "результат", і все це - в різних залах, на різних стадіонах та снарядах, в різних погодних умовах і часі доби.
Бажано вчити спортсмена комбінувати ці види моделей, бо не завжди є можливість використання натурної моделі.
Програмування тісно пов'язане з моделюванням, бо практично здійснюється на його основі. Програмування змагальних дій - це пошук шляхів вирішення завдань, які можуть виникнути в змаганні. Якщо спортсмен у ході підготовки знайшов ці шляхи (навіть якщо виявиться, що він у чомусь помилився), то його оцінка ймовірності досягнення успіху підвищується, що сприяє оптимізації психічного стану. У той же час слід пам'ятати, що пошук шляхів та оптимальних рішень спонукає спортсмена корегувати програму, обумовлену ціллю (результатом змагань), або навіть міняти її. Це вимагає створення екстреної моделі ситуації і порівняння її з моделлю-еталоном, створеною завчасно в ході підготовки до змагань. При наявності суттєвих розбіжностей є підстави змінювати програму дій.
Використання спеціальних тренувань по перевірці підготовки передбачає наявність двох видів тренувань:
- комфортні - з рівним або слабким супротивником;
- дискомфортні - з сильнішим супротивником.
Такі тренування можуть визвати у спортсмена або почуття задоволеності, легкості, зниження емоційного збудження, або, навпаки, - відчуття незадоволеності. Тренування "комфортні" використовуються для підвищення самооцінки ймовірності досягнення успіху. Щоб підбадьорити спортсмена, фіксують його увагу на вдалих прийомах, завдання можуть навіть спрощуватись для підтримання впевненості у спортсмена.
Дискомфортні умови використовуються у випадках, коли виникає необхідність дещо знизити невиправдано високу оцінку спортсменом рівня своєї готовності, підвищити його активність, стимулювати до додаткових зусиль. Проте дискомфортні тренування не використовуються в останній тиждень перед змаганнями.
Крім названих засобів, у спеціальній перед змагальній психологічній підготовці використовуються психологічні бесіди, раціональна психотерапія тощо, спрямовані на формування ставлення спортсмена до даного змагання, на економізацію нервово-психічних витрат, мінімум ризику, на допомогу спортсмену у виборі і використанні засобів саморегуляції.
У спеціальній психологічній підготовці як підготовці до конкретних змагань, виділяють такі її форми, як рання та безпосередня. Спеціальна психологічна підготовка охоплює проміжок часу з моменту, коли встановлено факт участі спортсмена в даному змаганні (рання психологічна підготовка) до останнього фінального виступу.
Виділяють три періоди:
1-й - повідомлення про змагання до відомостей про жеребкування та розклад. Це період збору інформації.
2-й - до початку першого етапу змагань. Це період побудови поведінки і дій.
3-й - підготовка до фіналу. Це період пере опрацювання інформації, яка надійшла в ході змагань, уточнення, а можливо, і зміна програми дій, забезпечення відпочинку, відновлення між стартами.
Передстартова психологічна підготовка може виступати підвидом спеціальної психологічної підготовки, оскільки мова йде про конкретний старт на конкретному змаганні. У той же час вона (передстартова підготовка) має певну структуру, яка може давати підстави і для розгляду її як форми спеціальної психологічної підготовки.
Передстартова психологічна підготовка має дві важливі мети: розвивати психічні вміння та навички і пов'язати умови покращення виступу з певними збудниками.
До передстартової психологічної підготовки входить:
- відновлення або тимчасове зниження рівня збудження за допомогою релаксації, заспокійливого образного уявлення;
- навіювання впевненості у собі за допомогою словесних форм: "ти в прекрасній формі", "реалізуй, що закладено в тобі", та ін., які даються за 5-8 хв. до старту;
- нагадування про характер поведінки при виході на старт: "посміхайся", " реагуй - або - не реагуй - на глядачів" та ін.;
- підкріплення установки на максимально ефективну роботу,
підйом бойового духу, всю енергію вкласти в дію.
Часто спортсмени використовують талісмани (фігурки, футболки) як
стимули, які діють і до, і під час виступів, допомагаючи спортсмену
дотримуватись передстартових настанов, пов'язувати їх з попередніми
успішними установками.
Формування психічної готовності спортсмена - це головне завдання психологічної підготовки в спорті. Розмежовують поняття готовність та психічна готовність. Готовність розглядається як інтегральна характеристика спортсмена в даний момент. В якості підсистем вона включає в себе фізичну (енергетичну), спеціальну (технічну та тактичну) і психічну готовність.
Чим ближче до змагань, тим у більшій мірі психічна готовність набирає ваги, тому що вона більш динамічна, легко змінна в порівнянні з фізичною і спеціальною, та, крім того, використовуючи психологічні впливи, вона може бути підвищена і тим самим може сприяти досягненню спортивного успіху.
Психічна готовність може бути трьох видів: звичайна, підвищена та занижена. Звичайна психічна готовність - це готовність до звичної діяльності, яка не вимагає підвищених вимог. Стан підвищеної готовності зумовлений новизною, творчістю, гарним самопочуттям, особливим стимулюванням. Стан заниженої готовності пов'язаний із проявами сильної, неконтрольованої емотивності спортсмена з відволіканням уваги, помилками в діяльності.
Психічна готовність до змагань - це перед змагальний психічний стан, основною ознакою якого виступає рівень емоційного збудження. Перед змагальне емоційне збудження виникає з потреби спортсмена в досягненні мети в змаганнях та суб'єктивної оцінки ймовірності цієї мети.
Суб'єктивна оцінка ймовірності досягнення мети здійснює вирішальний вплив на перед змагальний і змагальний стан спортсмена. Ця оцінка може коливатись від 0 - коли у спортсмена відсутня віра в можливість досягнення мети, до 1, коли він повністю впевнений у досягненні наміченого результату. На практиці така оцінка не досягає крайніх значень.
Складовими оцінки ймовірності досягнення спортсменом поставленої цілі є:
оцінка ним своїх власних можливостей, які визначаються рівнем різносторонньої його підготовленості;
оцінка (перед змаганням) передбачуваних та реальних умов змагання, включаючи сюди і склад, і силу спортивних противників;
співставлення названих оцінок впливає на рівень емоційного збудження.
Збудження - це загальна фізіологічна та психологічна активізація організму, яка має певний континуум. Для сильно збуджених людей характерна психічна активність, підвищена частота серцевих скорочень, часте дихання, значне потовиділення, що може проявлятись як стан зниженої психічної готовності. Спортсмени часто пояснюють свою невдачу тим, що їм не вдалось подолати надмірне збудження, вони не мали необхідного рівня психічної готовності.
Дослідження свідчать, що є певний зв'язок між еспектаціями (очікуваннями), само еспектаціями та рівнем спортивних досягнень спортсменів. Еспектація перемоги над сильним супротивником, виконання складного спортивного елемента може привести до виключного виступу внаслідок подолання психічних бар'єрів, що, у свою чергу, веде до підвищення впевненості у собі.
Об'єднання поняття впевненості та еспектації набуло свого значення в теорії само ефективності, яка є продуктивною в зарубіжній психології спорту. Само ефективність - сприйняття здатності успішно виконати завдання - це обумовлена ситуацією форма впевненості у собі (А. Бандура, 1986). Згідно цієї теорії, ефективні еспектації пов'язані з емоційним збудженням. Сприймання збудження впливає на поведінку, змінює ефективність еспектацій.
Спортсмени можуть трактувати підвищення рівня збудження як прояв страху з приводу нездатності успішно виконати спортивну вправу. Якщо використати релаксацію і знизити рівень збудження, то, ймовірно, підвищиться рівень само ефективності, тобто, зміна інтерпретації спортсменами стану збудження з негативної на позитивну сприяє цьому підвищенню.
Отже, стан психічної готовності спортсмена, сформований у перед змагальній психологічній підготовці, що включає актуалізацію впевненості, суттєво підвищить надійність його змагальної діяльності.
Надійність - це можливість проявити, реалізувати певні якості, властивості спортсмена в умовах напруженої спортивної діяльності. Тобто, це не просто сукупність певних якостей, а можливість проявити, реалізувати їх, що визначає ефективність виступів спортсмена на змаганнях (Ю.М. Блудов, В.А. Плахтієнко). Наявність певних якостей не є достатньою умовою успішності в спорті. Стрижневою умовою максимальної реалізації можливостей спортсмена є такий психічний стан, який забезпечує балансування всіх процесів регуляції систем організму і психіки.
Надійність спортсмена включає дві складові:
Функціональна
- Здатність управляти собою в умовах спортивної діяльності; виконувати покладені функції з не обхідною якістю;
Структурна
- Фактори підготовки спортсмена (особистісні, типологічні соціально-психологічні розвиток гностичних, та перцептивних функцій та ін. з ви-діленням загальних якостей у спортивній діяльності та спеціальних - у конкретному виді спорту).
Фактори підготовки можуть здійснювати як позитивний, так і негативний вплив на процеси регуляції.
Регулювання в широкому розумінні - це приведення чогось у відповідність з чимось, зовні для нього заданим. Регулювання особистості традиційно розглядається (Платонов К. К.) як впорядкування її властивостей та приведення їх у відповідність з вимогами до неї. Регулювання - це процес, це вплив на психічні явища (процеси, стани, властивості) з метою підтримки або зміни характеру їх функціонування (Никифоров Р.С.).
К.О. Абульханова-Славська підкреслює багаторівневий характер регуляції, виділяє рівні психічної та особистісної регуляції. Рівень психічної регуляції, пов'язаний із підтриманням, мобілізацією і т. ін. психічної активності, котра виступає як суб'єктивна умова здійснення особистістю реальної діяльності. Рівень особистісний охоплює способи включення особистості в діяльність, її ставлення до діяльності.
Особистісна регуляція психічних станів здійснюється в різних планах. Властивості особистості, ціннісні орієнтації, самооцінка, домінуючі потреби і мотиви, настанови, наміри - кожний із них впливає на виникнення та динаміку стану. Взаємозв'язки між особистістю та психічними станами носять характер взаємовпливу - стани здійснюють зворотний вплив на особистість, її розвиток, закріплюючи одні якості, послаблюючи інші; на виникнення та переструктурування мотивів і цілей.
Центральною ланкою взаємозв'язків особистісних якостей з характеристиками психічних станів є ставлення до себе, оскільки саме воно визначає параметри домінуючого настрою. Також важливим є активне ставлення до життєвої ситуації, готовність особистості до подолання перешкод, задоволеність самореалізацією.
Структура психологічної регуляції діяльності спортсменів за Л.М. Аболіним (згідно зі значенням поняття регулювання) включає такі компоненти, як досвід, мета, суб'єктивна модель значливих умов діяльності, оцінка контрольованих умов діяльності, вибір тактичного плану, підготовка до його реалізації, безпосередня реалізація програми, корекція. Психологічна регуляція має подвійну обумовленість:
1) факторами діяльності, що включають у себе зовнішні та внутрішні стимули;
2) факторами накопиченого досвіду, характерною рисою якого є емоційна оцінка умов діяльності, того, що є для людини ціннісним, значним.
Смисл процесів регуляції знаходиться у виборі цілей дії і координації відповідних програм для здійснення даних цілей. Звідси, важливим для вивчення механізмів регуляції, їх ефективності є співвідношення в системі "рівень домагань - рівень досягнень", що знаходить свій прояв у психічній саморегуляції як само активності особистості і саморегуляції її психічних станів зокрема.
Психічна саморегуляція станів може бути трьох видів: емоційна, вольова, довільна. Емоційна саморегуляція, будучи одним із основних видів психічної саморегуляції, забезпечує загальну мобілізацію всіх систем організму, і ця мобілізація не завжди буває оптимальною, бо підвищення емоційного збудження вище певного рівня викликає протилежний ефект, дезорганізацію. Вольова регуляція - це механізм тонкого регулювання активності людини, об'єктом її є організація психічних функції в екстремальних умовах з метою зберегти або відновити необхідну організацію фізіологічних і психологічних функцій.
Психічна саморегуляція стає найбільш розвиненою формою саморегуляції стану особистості, коли включає різноманітні засоби дії і оволодіває системою різних способів довільної саморегуляції стану.
У психології спорту найчастіше використовують поняття емоційно-вольова регуляція і це не випадково. Дослідження свідчать, що спортсмени серед труднощів виділяють 49% об'єктивних (техніка, тактика, втома та ін.) та 51% суб'єктивних (страх змагань, спортивного снаряду, програшу, низького результату, невпевненості і ін.). Об'єктивні труднощі долаються здебільшого за рахунок тренованості, а серед суб'єктивних на першому місці стоять неадекватні емоційні реакції та стани, які не подавляються простим бажанням, а вимагають їх довільної регуляції.
Психічна регуляція - це комплекс заходів, спрямованих на формування психічного стану, який сприяє найбільш повній реалізації потенційних можливостей спортсмена.
Якщо рівень емоційного настрою співпадає зі стартом - це найбільш сприятливий стан;
1 - й рівень регуляції стан бойової готовності. Всі компоненти стану функціонують як єдина система, і необхідна регуляція спрямована на збереження цієї цілісності.
2 - й рівень регуляції використовується, вступає в силу, коли один із
компонентів стану, необхідного для вдалого виступу, виражений недостатньо.
3 - й рівень регуляції класифікується як неповна психічна готовність. Фіксуються значні відхилення, але при достатній спеціальній і функціональній підготовці вони піддаються корекції, оптимізації.
Регуляція станів повинна відрізнятись із залежності від типологічних особливостей властивостей нервової системи. Спортсменів зі слабкою нервовою системою рекомендується частіше хвалити, заохочувати, а на їх невдачі не реагувати. Спортсменів із сильною нервовою системою, якщо вони не проявили повністю своїх можливостей, можна і критично обговорити, не боячись визвати у них занепад настрою.
У процесі психічної регуляції здійснюється зміна психічної активності та само активності. Виділяють три основних механізми регуляції психічних станів:
· уявлення;
· м'язова релаксація;
· слово.
Зміна психічної активності, тобто вплив на мимовільні функції організму, які регулюються вегетативною нервовою системою, буде дійовим в умовах створення конкретного уявлення, яке викликає збудження нервових центрів. Уявлення дії спричиняє такий самий вплив на нашу нервову систему, як і реальний досвід.
Використовуючи відповідні уявлення відчуттів, з якими раніше у людини були пов'язані ті чи інші емоційні стани, вона регулює прояви стану, який необхідний для досягнення успіху, впливаючи на діяльність внутрішніх органів.
Механізм уявлення, як діставання з пам'яті уривків інформації із різного досвіду і створення значущих образів, може використовуватись для зниження рівня тривожності, розвитку впевненості, підвищення концентрації уваги, відновлення після травм. Так, уявлення одужання після травми пов'язується з більш швидкими темпами відновлення травмованих спортсменів.
Уявлення дій програмують м'язи до дій, оскільки всі наші емоції проявляються в певній зміні діяльності внутрішніх органів та м'язового тонусу; почування, переживання переходить у роботу м'язів.
Релаксація м'язів завжди є показником позитивних емоцій, стану спокою, радості, рівноваги
Глибоке м'язове розслаблення здатне послабити або навіть припинити негативні емоції разом із змінами у внутрішніх органах. Постійні перебування в напружених умовах створюють передумови втрати навичок мимовільного розслаблення та появи стійкого гіпертонусу м'язів.
Внаслідок релаксації знижується загальний рівень активації, послаблюється тенденція до виникнення захисних емоцій (хвилювання, тривога, гнів та ін.). Релаксація сприяє виникненню позитивних емоцій, почуття спокою, задоволення, готує нервову систему до відпочинку, веде до зниження тонусу гладкої мускулатури внутрішніх органів, серцево-судинної системи та рухового апарату.
Отже, досягнення повної м'язової релаксації (розслаблення) - це другий механізм впливу на мимовільну діяльність внутрішніх органів, зміни психічного стану.
На фоні релаксації, в результаті зниження тонусу кори, легко фіксується самонавіювання. Як відомо, в момент психічного збудження м'язи мимовільно напружуються. У деяких випадках надлишкове хвилювання настільки перенапружує м'язи, що втрачається здатність ними володіти, знижується концентрація і зосередженість уваги. Коли розслаблюється мозок, розслаблюються і скелетні м'язи. Чим напруженіші м'язи, тим вони активніші, тим більше імпульсів йде від них у мозок і тим він в більшій мірі активізується.
Чим розслабленіші м'язи, тим менша кількість імпульсів поступає від них у головний мозок. А коли мозок отримує все менше і менше збуджуючих сигналів, він починає заспокоюватись, занурюючись спочатку в пасивну бадьорість, а потім у дрімоту.
Сприймання слова, подумки спрямованого на самого себе, на фоні зниженого тонусу кори головного мозку змінює психічний стан. Слово може викликати емоційні реакції, які супроводжуються зміною фізіологічних функцій. Слово може викликати функціональні зміни в організмі, спровокувати хворобу або, навпаки, вилікувати.
В умовах зниженого тонусу кори великих півкуль головного мозку дія слова і його вплив на емоційний стан та інші фізіологічні процеси різко підвищується.
"Есть сила благодатная в созвучии слов живых", - ці слова Лєрмонтова якнайкраще підкреслюють дію слова, благодать, що міститься в словах, благодать, яка проявляється в молитві. Молитва приносить заспокоєння, укріплює дух. В історії Олімпійського спорту закарбований подвиг Грега Луганіса, чотирикратного олімпійського чемпіона зі стрибків у воду. Перед кожним стрибком атлет на декілька миттєвостей завмирає на трампліні; зі складеними руками перед грудьми він шепоче слова молитви. Отримавши травму під час стрибка, він знайшов у собі мужність продовжити змагання і вийти переможцем. Це було оцінено на олімпіаді як прояв високої духовності.
Тобто, використання слова на фоні зниженої коркової активації для впливу на мимовільні функції організму, переживання та поведінку, отже, на психічний стан, є третім механізмом регуляції стану.
Це є навіювання та самонавіювання. В регуляції самоактивності використання слова є самонавіюванням. Спрямоване самонавіювання бажаного психічного стану відбувається при допомозі формул оптимального стану - організуючих формул самонавіювання - на основі принципу зворотного зв'язку, який існує між словами і реальними фактами, які породили ці слова. Використання таких формул характеризує вищу психічну мобілізацію, що пов'язана з концентрацією і зосередженістю уваги.
Ці механізми складають основу майже всіх методів психічної регуляції та саморегуляції. Різниця лише в шляхах, які ведуть до досягнення дрімотного стану та зосередження уваги і в засобах оволодіння ними, що розкривається через основи тренувань психологічних вмінь з метою уникнення дисоціації, розугодження реального та оптимального психічного стану. Величина цього розугодження визначається в процесі психологічної підготовки спортсмена на основі психологічного контролю.
Страницы: 1, 2, 3