Диктатура, як основа, і поряд з цим серія спеціальних повноважень-ось, отже, ті рамки, в які Юлій Цезар хотів поставити і поставив свою владу. У цих межах влада його розвивалася наступним чином.
У 49 р. (рік початку громадянської війни) під час перебування його в Іспанії народ, за пропозицією претора Лепіда, вибирає його диктатором. Повернувшись до Риму, Цезар проводить кілька законів, збирає комісії, на яких його вибирають вдруге консулом (на 48 г), і відмовляється від диктатури.
У наступному 1948 (жовтень-листопад) він отримав диктатуру в 2-й раз, на 47-й р. У цьому ж році, після перемоги над Помпеєм, під час своєї відсутності він отримує ряд повноважень: окрім диктатури - консульство на 5 років (з 47 г) і трибунську влада, тобто право засідати разом з трибунами і проводити разом з ними розслідування, - понад те, право називати народу свого кандидата на магістратури, за винятком плебейських, право роздавати без жереба провінції колишнім преторам [провінції колишнім консулам розподіляє і раніше сенат] і право оголошувати війну і укладати мир. Представником Цезаря в цьому році в Римі є його magister quitum - помічник диктатора М. Антоній, в руках якого, незважаючи на існування а квітня) втретє, і консулом; вторконсулов, зосереджена вся влада.
У 46 р. Цезар був і диктатором (з кінця консулом і magister equitum був Лепід. У цьому році, після африканської війни, повноваження його значно розширюються. Він обраний диктатором на 10 років і в той же час керівником вдачами (praefectus morum), з необмеженими повноваженнями. Понад те, він отримує право першим голосувати в сенаті і займати в ньому особливе крісло, між кріслами обох консулів. Тоді ж підтверджено було його право рекомендувати народу кандидатів у магістрати, що рівносильно було праву призначати їх.
У 45 році він був диктатором у 4-й раз і одночасно консулом; помічником його був той ж Лепід. Після іспанської війни (січень 44 г) його обирають диктатором довічно і консулом на 10 років. Від останнього, як, мабуть, і від 5-річного консульства минулого року, він відмовився [в 45 р. його обрали консулом за пропозицією Лепіда]. До трибунскої влади приєднується недоторканність трибунів; право призначати магістратів і промагістратів розширюється правом призначати консулів, розподіляти провінції між проконсулами і призначати плебейських магістратів. У цьому ж році Цезарю дано було виняткове повноваження розпоряджатися військом і грошима держави.
Нарешті, в тому ж 44 р. йому дарована була пожиттєва цензура і всі його розпорядження заздалегідь схвалені сенатом і народом. Цим шляхом Цезар став повновладним монархом, залишаючись у межах конституційних форм [для багато чого і з екстраординарних повноважень були прецеденти в минулому житті Риму: диктатором був вже Сулла, повторював консульство Марій, розпоряджався в провінціях при посередництві своїх агентів Помпей, і до того ж не раз; Помпею ж дано було народом необмежену розпорядження грошовими коштами держави]. Всі сторони життя держави зосередилися в його руках. Військом і провінціями він розпоряджався через своїх агентів - призначених ним промагістратів, які й магістратами робилися тільки за його рекомендацією. Рухоме і нерухоме майно громади було в його руках як довічного цензора і в силу спеціальних повноважень. Сенат від керівництв фінансами був остаточно усунуто. Діяльність трибунів була паралізована його участю в засіданнях їх колегії та дарованої йому трибунскої влади і трибунської sacrosanctitas. І, тим не менш, колегою трибунів він не був; маючи їх владу, він не мав їх імені. Так як і їх він рекомендував народу, то й по відношенню до них він був вищою інстанцією. Сенатом він розпоряджається в сваволі і як голова його (для чого йому, головним чином, і потрібен був консулат), і як перший дає відповідь на питання головуючого: раз було відомо думку всемогутнього диктатора, навряд чи хто-небудь із сенаторів зважився б суперечити йому .
Нарешті, і духовне життя Риму була в його руках, тому що вже на початку своєї кар'єри він був обраний великим понтифіком і до цього приєдналася тепер влада цензора і керівництво звичаями. Спеціальних повноважень, які б давали йому судову владу, Цезар не мав, але судові функції були й у консулату, і у цензури, і в понтифікату. Понад те, ми чуємо ще про постійні судоговорения у Цезаря на дому, головним чином з питань характеру політичного.
Новоствореної влади Цезар прагнув дати і нове ім'я: це був той почесний клич, яким військо вітало переможця - імператор (imperator). Це ім'я Юлій Цезар поставив на перше свого імені і титулу, замінивши їм своє особисте ім'я Гай. Цим він дав вираження не тільки широті своєї влади, свого імператор, а й тому, що відтепер він виходить з ряду звичайних людей, замінюючи своє ім'я позначенням своєї влади і усуваючи з нього разом з тим вказівка на приналежність до одного роду: глава держави не може зватися як будь-який інший римлянин С. Iulius Caesar - він Imp (erator) Caesar p (ater) p (atriae) dict (ator) perp (etuus), як свідчить його титул у написах і на монетах.
4. Зовнішня політика. Римська імперія в кінці правління Юлія Цезаря
Керівною ідеєю зовнішньої політики Цезаря було створення сильного і цільного держави, з природними, по можливості, межами. Цю ідею Цезар проводив і на півночі, і на півдні, і на сході.
Війни його в Галлії, Німеччині та Британії були викликані усвідомленої ним необхідністю висунути кордон Риму до океану з одного боку, до Рейну, принаймні - з іншого. Його план походу на гетів і даків доводить, що і дунайська кордон лежала в межах його планів. Усередині кордону, що об'єднувала сухим шляхом Грецію з Італією, повинна була панувати греко-римська культура; країни між Дунаєм і Італією та Грецією повинні були бути таким же буфером проти народів півночі та сходу, як галли - проти германців.
Тісно пов'язана з цим і політика Цезаря на Сході. Смерть наздогнала його напередодні походу в Парфію. Його східна політика, включаючи і фактичне приєднання до римського державі Єгипту, спрямована була на округлення римської імперії на Сході. Єдиним серйозним противником Риму були тут парфяни; їх справу з Крассом показало, що вони мають на увазі широку експансивну політику. Відродження перського царства йшло врозріз із завданнями Риму, наступника монархії Олександра, і загрожувало підірвати економічний добробут держави, цілком розташована на фабричному, грошовому Сході. Рішуча перемога над парфянами зробила б Цезаря в очах Сходу прямим наступником Олександра Македонського, законним монархом.
Нарешті, в Африці Ю. Цезар продовжував чисто колоніальну політику. Політичного значення Африка не мала; економічне її значення, як країни, що може проводити величезну кількість натуральних продуктів, залежало в значній мірі від регулярної адміністрації, припинення набігів кочових племен і відтворення кращою гавані півночі Африки, природного центру провінції і центрального пункту для обміну з Італією - Карфагена. Поділ країни на дві провінції задовольняло першим двом запитам, остаточне відновлення Карфагена - третьому.
5. Реформи Юлія Цезаря
У всій реформаторської діяльності Цезаря ясно відзначаються дві основні ідеї. Одна - необхідність об'єднання римської держави в одне ціле, необхідність згладити різницю між громадянином-господарем і провінціалом-рабом, згладити ворожнечу національностей; інша, тісно пов'язана з першою, - впорядкування адміністрації, тісне спілкування держави з підданими, усунення посередників, сильна центральна влада. Обидві ці ідеї позначаються у всіх реформах Цезаря, незважаючи на те, що проводив він їх швидко і квапливо, намагаючись використовувати короткі проміжки свого перебування в Римі. Зважаючи на це послідовність окремих заходів випадкова; Цезар кожен раз брався за те, що здавалося йому найбільш необхідним, і тільки зіставлення всього зробленого ним, незалежно від хронології, дозволяє вловити суть його реформ і підмітити струнку систему в їх проведенні.
Об'єднавчі тенденції Цезаря позначилися, перш за все в його політиці по відношенню до партій в середовищі керівних класів. Його політика милості по відношенню до противників, за винятком непримиренних, його прагнення привернути до державного життя усіх, незалежно від партії й настрої, допущення ним в середу своїх наближених колишніх своїх супротивників, безсумнівно, свідчать про бажання злити все різнодумства біля своєї особистості і свого режиму . Цією об'єднавчої політикою пояснюється широке довіру до всіх, яке й було причиною його загибелі.
Ясно позначається об'єднавча тенденція і по відношенню до Італії. До нас дійшов один із законів Цезаря, що стосується регулювання деяких частин муніципального життя в Італії. Щоправда, тепер неможливо стверджувати, що закон цей був загально муніціпальним законом Ю. Цезаря (lex Iulia municipalis), але все-таки безсумнівно, що він відразу доповнював для всіх муниципальників статути окремих італійських громад, служив для них для всіх корективом. З іншого боку, з'єднання в законі норм, що регулюють міське життя Риму і норм муніципальних, і значна ймовірність того, що норми міського благоустрою Риму були обов'язкові і для муниципальників, ясно вказує на тенденцію звести Рим до муниципальників, муніципії піднести до Риму, який відтепер повинен був бути тільки першим з італійських міст, резиденцією центральної влади і зразком для всіх йому подібних центрів життя. Загально муніціпальний закон для всієї Італії при місцевих відмінностях був немислимий, але деякі загальні норми були бажані і корисні і явно вказували на те, що, врешті-решт Італія та її міста представляють одне об'єднане з Римом ціле.
6. Оцінка системи управління Юлія Цезаря
Діяльність Цезаря залишилася незавершеною, і це потрібно мати на увазі, розглядаючи реформи в галузі законотворчості та управління державою. В одному з джерел дається оцінка всього зробленого, але, можливо, було б вірним виділити з цілого списку заходів, прийнятих Цезарем, ті, які мали і згодом величезне значення і вказували на те, що Цезар тонко відчував проблеми імперії і вмів їх вирішувати.
Союзницька війна призвела до поширення права римського громадянства на території Італії до річки По (нині Пад). Залишалося лише дарувати це право жителям Транспаданскої Італії, встановити єдину систему місцевої адміністрації і створити представницькі інститути. У результаті чого інтереси всіх громадян Італії будуть представлені в уряді Риму хоча б кількома голосами. До остаточного розуміння важливості цього кроку Цезар так і не дійшов, як і інші державні діячі античності. Але першою мірою по встановленню контролю над Італією було надано цивільних прав жителям Транспаданіі, чиї вимоги Цезар послідовно захищав. У 45 році до н.е. він провів в життя Lex Iulia Municipalis (закон Юлія про муніципіях), законодавчий акт, деякі важливі фрагменти якого написані на двох бронзових табличках, знайдених в Гераклее, поруч з Тарентом.
Цей закон стосується і органів охорони правопорядку та санітарної обстановки Риму. Виходячи з цього, Моммзен доводив невірність твердження про те, що Цезар мав намір зменшити статус Риму до муніципального міста. Малоймовірно, що справа йшла саме так, Цезар не справив жодних далекосяжних змін в управлінні столицею. Вони були зроблені пізніше Августом. Але присутність згаданих статей у Lex Iulia Municipalis можна розглядати як внесення поправок до законопроекту. У законі обмовляється пристрій місцевих сенатів, їх члени повинні були бути не молодший тридцяти років і нести військову службу. Сенаторами не мали права обиратися люди, засуджені до покарання за різні злочини, неплатоспроможні або ті, які дискредитували себе аморальною поведінкою. Закон зобов'язував місцеві магістрати проводити перепис населення в той же час, що і в Римі, і протягом шістдесяти днів посилати дані перепису в столицю. Існуючі витяги з закону мало говорять про децентралізацію функцій уряду, але з Lex Rubria (закону рубро), який був написаний для Транспаданских районів, чиїм жителям Цезар дав право римського громадянства (у той же час треба пам'ятати про те, що Цизальпінська Галлія залишалася провінцією до 42 роки до н. е.), ми можемо прийти до висновку, що за муніципальними магістратами зберігалося право діяти самостійно у багатьох випадках.
Проте Цезар був незадоволений єдиною системою місцевих органів влади, яка оформилася в Італії. Він був першим, хто провів широкомасштабну колонізацію земель, що простиралися за морем. Початок цьому було покладено ще народними трибунами Тиберієм і Гаєм Гракхами. Будучи консулом, в 59 році до н.е. Цезар заснував колонії ветеранів в Кампанії, провівши Lex Iulia Agraria (аграрний закон Юлія), і навіть встановив правила для заснування подібних поселень.
Ставши диктатором, він створював численні колонії як у східних, так і західних провінціях, зокрема в Коринті і Карфагені. Пояснюючи таку політику Цезаря, Моммзен наголошував, що "панування міських громад Риму на берегах Середземного моря підходило до кінця", і говорив, що першим кроком "нового середземноморського держави" було "спокутувати провину за два грубих порушення закону, які ця міська громада зробила над цивілізацією ". Проте з такою точкою зору не можна погодитися. Місця підстав колоній Цезаря вибиралися виходячи з розташування торгових шляхів, і думка про те, що громадяни Риму повинні перестати займати домінуюче положення в басейні Середземного моря, не могла прийти в голову диктатору. Багато жителів колоній були ветеранами, які воювали під керівництвом Цезаря. Більшу частину також складав міський пролетаріат. Існує документ про створення колонії в Урсо на півдні Іспанії. Колонія ця називалася Colonia Iulia Genetiva Urbanorum. Передостаннє слово в назві походить від Венери-Матері, прародительки будинку Юліїв, останнє слово вказує на те, що колоністи походили з простих городян. Відповідно для муніципалів свобода при народженні не є необхідною умовою, як в Італії.
Засновуючи колонії, Цезар поширював римську цивілізацію і на них. За часів республіки вона існувала лише в межах Апеннінського півострова. Брак часу заважав Цезарю провести в життя й інші проекти, такі, як викопати канал через Істмійські (Коринфський) перешийок. Метою цього задуму було налагодити торгівлю і зв'язок між усіма римськими домініонами. Сучасники Цезаря говорили, що перед смертю диктатор замислив відновити імперію в її природних межах і збирався почати війну з Парфянським царством. У разі перемоги римська армія дійшла б до Євфрату.
З інших діянь Цезаря слід виділити рішення зробити так, щоб імперія управлялася в цьому сенсі цього слова і не експлуатувалася більше правителями. Диктатор здійснював суворий контроль над своїми намісниками (legati), які зважаючи військового підпорядкування були відповідальні перед ним за управління їх провінцій
Висновок
У ході виконання даної роботи:
1. Вивчено наукова, науково-методична і спеціальна література, ресурси Інтернет щодо необхідної тематики.
2. Розглянуто форми і методи правління в Римі та Римській імперії в період правління Юлія Цезаря.
3. Проаналізовано систему управління в період правління Юлія Цезаря.
4. Дана оцінка системи управління, виявлено її сильні і слабкі сторони.
Таким чином, ми приходимо до висновку, що управління в період правління Юлія Цезаря було дійсно геніальним і різнобічним, багато чого з його реформ прийнято на озброєння і використовується до цих пір сучасними системами управління державою.
Література
1. Дуров B. C. Юлій Цезар. Людина і письменник. Л., 1991.
2. Ігнатович Г. Гай Юлій Цезар. М., 1940.
3. Кім С. Юлій Цезар і римський цезаризм. / / 1 вересня, - № 45, 2001.
4. Перепьолкіна М.С. Диктатура Цезаря і березневі іди. M., 1978.
5. Полонський А. Становлення і розквіт Римської імперії. / / 1 вересня, - № 29, 2003.
6. Утченко С.Л. Юлій Цезар: М., Видавництво "Думка", 1976.
7. Тарнавський В. Юлій Цезар: людина, яка вміла перемагати. / / Управління компанією, - № 6.2007.
Страницы: 1, 2